Стефан Червенков
Невинност

chitanka.info

Нощта край блатата обикновенно е спокойна, изпълнена с нежната музика на цикадите и досадното жабешко квакане. Но тази нощ буботенето на мощни двигатели огласяше тресавището. Тъмни забързани мъже разтоварваха варели от спрелите камиони и ги мятаха в тъмната лепкава вода на блатото. Мъжете бяха облечени като служители на някоя фирма за чистото, на камионите пишеше „Траш Саут Америкън“, а варелите бяха едноцветни и безлични. Но странно бе че мъжете действаха толкова бързо, че си козируваха, че във всеки от камионите имаше скрито оръжие, странни бяха и жълтите знаци за биологична опасност прозиращи под набързо намазаната сива боя на варелите. Големите метални тела с глух плясък потъваха в мократа бездна, понасяйки към калното дъно и своите тайни.

Мъжете скоро свършиха своята работа, натовариха се на камионите и заминаха в тъмнината, без да забележат че един от варелите е спукан и незнайното му, бълбукащо съдържание се смесва с блатната вода. Те бяха невинни…

Животът на Джес беше наистина нещастен. Гладът и мизерията, болката и студа го преследваха от момента на раждането му. Може би Джес щеше да намери изход ако прекъснеше сам своето жалко съществуване, но не можеше — Джес бе бездомно куче и мислите в главата му не бяха толкова сложни. Слаб и недохранен, болен и страхлив той обикаляше сам из пустоща странящ дори от себеподобните си, които виждаха в него само плячка.

Днес обаче денят бе добър за бездомният пес. Джес отиде до блатото с надеждата да хване няколко жаби, неприятен но достъпен пълнеж за празния му стомах, но намери нещо по-добро. Животното приличаше на бобър, но прекалено едър и със странни зъби и нокти, необичайни костни остриета стърчащи на необичайни места по тялото на гризача. Освен това, бобъра беше съвършенно мъртъв. Джес заръфа мокрото студено тяло, пълнейки беззъбата си уста с кървави късове месо. Да, денят наистина бе добър за Джес…

…Нещо се бе променило. Кучето от ден на ден се чувстваше все по-добре, по-силно, по-бързо, но и по-гладно. Старите рани зарастваха, очите и носът му усещаха присъствието на живот на огромно разтояние, наново поникналите зъби отнемаха живота с лекота, а малкият мозък изпитваше удоволствие от ловуването, от страха на плячката. Вчера Джес се бе сблъскал с вълк. Горският хищник тъкмо се бе заловил с трупа на мършав заек когато кучето се появи. Вълкът никога досега не бе виждал толкова едро куче, с така странно светещи зелени очи, но въпреки това реши да се бори за трудно уловената си плячка. Двата звяра заобикаляха в кръг, ръмжаха и се блещеха, наострили козината на мощните си вратове и извадили на показ острите си зъби. Вълкът се хвърли напред стремейки се да докопа със зъби гърлото на противника си, но кучето се дръпна в последния момент, захапвайки на свой ред. Горският хищник се дръпна настрани подготвящ следващата си атака, но почувства странна слабост. Краката му изненадващо отказаха и звярът падна по корем, губейки силата все по-бързо. Последното което видя бяха челюстите на кучето обагрени с собствената му изтичаща кръв.

Джес имаше двойна порция този ден и това бе добре — кучето продължаваше да расте, да заяква, а жилите му се изпълваха с все по-бясна омраза. Но кучето беше невинно...

…Мини-бусчето се носеше по прашният път с цялата скорост на изтощеният си стар двигател.

— Гив ми алллл ю ловииинннн… — пееше Стив пригласяйки на радиото. Стив знаеше че не умее да пее, именно затова се дереше с цяло гърло, дразнейки останалите.

— Стиви млъкни, предупреждавам те — изпищя Вероника. Много и се искаше да прекара почивните дни с приятелите си, особенно със Стив които беше толкова сладък — само да не пееше.

— А си изпял още една дума, а довечера си си легнал самичък, сериозна съм!!!

Стив огледа Вероника от горе до долу — леле майко мила заслужаваше си гледката. Гъстата кестенява коса се спускаше като покров над сладкото синеоко личице, изящната чувствена шия, големите гърди с палави розови зрънца напиращи под зелената и блузка, дългите силни бедра между които…Стив въздъхна и превкючи станцията. На новата радио вълна неизвестен рапър се оплакваше от живота в гетото. „Майната ти“, помисли си Стив. „Оплакваш се от живота си, а? Но бас фащам че караш порше и не си знаеш парите“.

— К’во се сдуха бе брат? — обади се Майк от задната седалка. Двамата бяха приятели от години и заедно бяха преживели какво ли не. — Не се сдухвай че ще загубиш баса.

— Какъв бас? — хитро попита Ивон, приятелката на Майк. Тя беше доста грозновата, но споделяше страста му към бруталния дет метъл, затова той я търпеше.

— Да, какво ли ще правите вие двамата с невинните момичета? — изхили се Роб, последният член на компанията. Робърт бе най-близкият приятел на Вероника, почти нейн брат. „Или сестра“ мрачно си мислеше Стив. Роби беше свестен, само дето се бе родил хомосексуалист. „Не бе, Роб е пичага, само не му обръщай гръб“ — така говореха за Робърт Голдсмит когато не беше наблизо.

— Амиии… ще ги застреляме с пушката и ще скрием труповете, а после ще натопим теб Роберта — заяде се Майк. — И ще те затворят в женски затвор, където ще си принуден да се чукаш с жени. Мухахахаха…!!!

— Гадняр — намуси се Роб.

— Престанете че пак ще запея — заплаши ги Стив. По радиото бяха пуснали една от любимите му рок банди.

— Всъщност басът ни е кой ще доведе приятелката си до повече оргазми.

— И аз ще спечеля, моята кучка е мулти-оргазмична — изхили се Майк, спечелвайки един здрав задвратник от Ивон.

— Ще ти се, импотент — отвърна му Стив и всички се захилиха Бусчето продължаваше да пъпли по прашния път, заобиколен от тихите зелени гори.

* * *

— Идваш ли Роби? — извика Вероника — Ела да си направиме едно хубаво нощно къпане.

— И да си вкараш една злобарка гледайки стегнатото ми дупе — допълни Майк — Айде, може да се удавя и да ти позволят да се изгарвриш с тялото ми

— Ужасен си — ядоса се Ивон — Остави момчето на мира. Хайде Роб не му обръщай внимание, комплексиран е от това че не му става. Идваш ли?

— Не мерси — вяло отвърна Роб. — Вървете да се забавлявате.

— Ок, ти губиш — отвърна Вероника. Беше с орязан бански в любимият и зелен цвят, който не скриваше почти нищо от изваяното и тяло.

Робърт гледа докато двете двойки се изгубиха в далечината, след което стана и се запъти в обратната посока. Не знаеше защо изобщо тръгна с тях, защо не си остана в града. Може би за да не се среща с баща си — Исак Голдсмит, известният корпоративен адвокат. „Така е тате. Ти си богат, силен и влиятелен, а синът ти лапа чужди пишки. Съжалявам, невинен съм, такъв си ме направил.“ — това бе дал Роб като отговор на бащиният въпрос дали е гей. Оттогава Исак Голдсмит не каза и дума повече на синът си. Може би Роб искаше да избяга замалко от града и заради Марти — неговата голяма любов. Двамата бяха заедно от почти година и Роб вярваше че ще е така завинаги, но тогава Марти му каза че има и друг. „А може би искам да избягам и от себе си, от своята слабост и страх“ помисли си Роб. Внезапно ръмжене подобно на кучешкото го изтръгна от мрачните мисли. Роб се огледа — бе се отдалечил доста от лагера и колата, от топлият и приятен огън. ДАЛЕЧ ОТ СВЕТЛИНАТА, ДАЛЕЧ ОТ СИГУРНОСТТА. Наоколо гората бе смълчана в обвивката си от вечерен сумрак, като древен римлянин задържащ дъха си в очакване на гладиаторският двубой.

Ръмженето се повтори, по-силно и сякаш по-близко.

Роб тръгна обратно към лагера, стъпките му се забързваха и забързваха, той започна да тича, преследван от страшният звук. Хомосексуалистът чуваше забързаните стъпки зад гърба си, пъхтящото дишане на звяра който го преследваше, и затова се насилваше да тича все по-бързо и по-бързо, докато накрая кракът му не се спъна в нещо — паднал клон навярно. Роб падна на земята, завъртя се два пъти от засилката и спря. Нещото ръмжеше съвсем наблизо. Робърт вдигна глава и погледът му се срещна с този на Джес. „Куче“, успокоено си помисли той — „Бягах като луд, гонен от обикновенно куче“. Джес гледаше към човека, в зелените му очи гореше странен огън, в устата му се събираше слюнка. Като малък, Джес гледаше на хората с уважение, след това със страх и покорност, а сега — сега хората бяха просто лесна плячка. Джес се озъби, показвайки блестящите си зъби, които като че ли бяха повече от нужното…

Роб видя промяната в изражението на звяра, видя хищните му зъби и разбрал какво го чака нададе отчаян вик. Кучето с ръмжене се хвърли напред и Робърт Голдман престана да съществува. Бедният педал, той беше невинен…

— Рооб? Робиии? — Вероника крещеше с пълна сила. Предната вечер се бяха изкъпали в езерото, а след това бяха правили любов на осветения от луната бряг и напълно бяха забравили за Роб.

— Скапаното педалче се е покрило — мусеше се Майк. Снощи той и Ивон също бяха потънали в морето на страста си, напълно забравили за самотния си спътник:

— Крие се някъде и ни се смее пишкояда му с пишкояд.

— Хайде, трябва да го потърсим. — предложи Стив: — Да се разделим на две групи….

— Добре де, вие тръгнете към езерото, а ние с Майк ще отидем към гората — каза Ивон: — Хайде Майк идваш ли?

С недоволно мърморене Майк последва приятелката си към гъстата гора, започваща на около двеста метра от мястото на което бяха опънали палатките си. Двамата повървяха няколко минути из гората, без да намерят и следа от Робърт. Майк гледаше с неприязън дебелото, обуто в дънки дупе на Ивон, полюшващо се пред него — „Надебеляла е“ — мислеше си той — „А дано и пораснат и циците малко“. Металистът седна на един паднал дънер и понечи да си запали цигара, ала изпусна запалката си и се наведе да я вдигне. Несъзнателно той се подпря с едната ръка на дънера и усети нещо мокро и лепкаво.

— Какво по д…? — Майк се загледа към дланта си, омазана с тъмна червеникава течност. Голяма част от дънера беше намазан със същата течност. Майк погледна зад тялото на отдавна загиналото дърво и погледът му се сблъска с това което беше останало от Робърт Голдсмит. Лицето на трупа бе сравнително запазено, с запечатано завинаги изражение на болка и изненада. Гръдният кош беше отворен, заобиколен с стърчащи ребра от които, като дрипави завеси, висяха парчета кървава плът. Сърцето и дробовете липсваха, червата висяха от коремната кухина подобно на тънки безрадостни гирлянди. Майк не издържа и с болезнени напъни избълва съдържанието на стомаха си върху разкъсаните меса на доскорошният си спътник.

— Аааааааааааа…. — долетя отнякъде писъка на Ивон. Майк се затича в посоката от където идваше викът, пред очите му причерняваше, гадеше му се, но стигна навреме за да изгледа смъртта на приятелката си. Ивон беше паднала по гръб и с напразни усилия се опитваше да махне от себе си Джес който с настървение разкъсваше корема й. Майк стоеше бездиханен и гледаше как мутиралия звяр късаше нови и нови парчета димяща плът от давещото се в кръвта си момиче. Някъде наблизо се чу човешки вик, но Майк стоеше вцепенен и вкаменен от бруталната гледка. Джес с едно последно захапване разкъса гърлото на Ивон, освобождавайки душата от обезобразеното и тяло, след което се обърна и изгледа с странните си зелени очи новата жертва. Човекът беше напълно подчинен на светещите зелени очи и дори не се опитваше да избяга. Джес се приготви да се метне върху Майк, когато викът се повтори наблизо, последван от оръжеен гърмеж. Една от предните лапи на кучето се прегъна, пречупена от коршума с голям калибър.

— МАЙК РАЗКАРАЙ СЕ ОТ ТАМ!!! — изкрещя Стив и отново насочи ловната пушка към звяра. Не знаеше защо я взе, тя беше на баща му, който я бе забравил в буса, но именно тази бащина разсеяност сега помагаше на Стив.

Мутантът изрева сърдито и се метна върху човека, който все още стоеше вцепенен от хипнотичният му поглед. Пушката изгърмя в момента в който кучешките челюсти се сключиха около вдигната като защита ръка на Майк и двете тела паднаха заедно на земята. Металистът дойде на себе от силната болка и запълзя в отчаян опит да се отдалечи от чудовището. Джес се надигна на трите си здрави лапи и закуцука след измъкващата се жертва. Вторият изтрел беше пробил голяма дупка в гърдите на звяра прек която се виждаше туптящото му сърце покрито с тъмна артериална кръв. Виждаше се и друго — раните на мутанта се затваряха с непонятна скорост, помагайки му да настигне човека. Страховитите зъби се впиха отново в плътта на Майк, малко по надоло от коляното и той изпищя от болка. Кошмарното същество го беше настигнало отново и се готвеше да го захапе, когато пушката на Стив гръмна за трети път. Главата на Джес избухна в кървав облак, смляна от смъртоносното парче метал, зелените очи изгаснаха и кучето падна на земята за да не се надигне никога повече.

— Хайде, бързо — Стив повдигна Майк и двамата закуцукаха към лагера:

— Късметлия си че чух виковете ти. Къде е Ивон?

— То… боже мой, то я уби, то е убило и педала — Майк се разплака Двамата мъже се отдалечаваха, оставящи труповете на Роб, Ивон и звяра в гората. Бедният стар, глупав и мъртъв Джес, той всъщност беше невинен….

…Мини-бусчето летеше с пълна скорост по градските улици, насочено към близката болница. В колата цареше тишина, прекъсвана само от плача на Верника. Майк спеше на задната седалка, раните по ръцете и краката му бяха увити с нескопосани превръзки. Стив шофираше с мрачна решимост, знаейки че приятелят му може да умре от кръвозагуба. От доста време той не бе поглеждал назад, не бе видял в какво състояние е Майк. Зловещите рани, все още кървящи обилно се затваряха от самосебе си, добре напоени с заразната слюнка на мутиралият звяр. Под треперещите клепачи, доскоро кафявите очи позеленяваха, а в съзнанието му се гонеха непривични мисли, изпълнени с насилие и кръв. Майк бързо и прогресивно губеше човечноста си, заразен от мутиралото зло…и се превръщаше в нещо друго.

Бедният Майкъл, и той също беше невинен…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.